EN KOMEDISPECIAL FRÅN NETFLIX
Ge en stor applåd till
Hannibal Buress!
Läget, Minneapolis?
Tack.
Tack, Minneapolis!
Många frågar mig varför jag gör min komedispecial i Minneapolis.
Varför det?
Till och med folk från Minneapolis frågar: "Varför gör du det här?
Varför?" Och det är för...
Resten av landet vet inte om det, men turnerande komiker
anser Minneapolis vara en av de bästa städerna att uppträda i.
Jag säger bara det.
Och dessutom
när jag var här för fyra år sen, hade jag en trekant här.
Jag minns det ögonblicket varje gång jag besöker...
Varje gång jag kommer tillbaka minns jag det ögonblicket.
Jag måste säga en sak.
Det här är låtsasglasögon.
Jag har inte... De är bara på låtsas.
Jag har bara glasögon för att ni ska känna er bekväma,
för det är så jag ser ut på tv. Med glasögon.
Men jag har inga glasögon längre. Jag har opererat ögonen.
Titta, de är på låtsas. Se här.
De är på låtsas.
Jag kan göra så här. Jag behöver dem inte.
Jag gjorde en LASIK-operation.
LASIK-operation, perfekt syn.
Perfekt jävla...
Applådera inte som om jag hade vunnit på lotteri.
Jag betalade för det.
De finns ingen Kickstarter för ögonen, heller.
Swish, och betalningen är gjord.
Inga nackdelar med LASIK.
Förutom att utan glasögon
ser jag ut likadan som Milhouse från Simpsons utan sina glasögon.
Jag har små, runda, mörka ögon.
Men förutom det, har allt gått som smort.
Jag ser allt möjligt som jag inte kunde se förut.
Fast jag hade glasögon missade jag detaljer.
Du som sitter allra längst bort på läktaren,
i mitten... Med min LASIK ser jag nu
att du är en riktig skitstövel.
Sånt såg jag inte tidigare.
Då kunde jag inte dra såna här idiotiska skämt.
Men på senaste tiden kan jag dra dem hela tiden, och folk älskar det.
Man skriver under en dispensklausul innan en LASIK.
Annars får man inte.
Jag skrev under en dispensklausul där det stod att om jag blev blind
skulle de bara kunna säga: "Vi beklagar" och så var det slutdiskuterat.
Jag skrev under ett papper som sa att om jag blev blind av operationen
skulle de säga "tråkigt,"
och ge mig en käpp, solglasögon och några jazz-skivor.
Och skicka iväg mig på min ensamma jävla blindvandring.
Jag är glad att jag inte blev blind. Riktigt glad.
Det hade varit otroligt ironiskt att bli blind
i jakten på den perfekta synen.
Jag vill inte bli blind. Jag är bara 32 år.
Det finns en massa grejer som jag vill se.
De gjorde Guardians of the Galaxy med tanke på en uppföljare.
Den vill jag verkligen se.
Jag vill inte gå och se den som blind.
Även om dialogen är super,
så måste man betala för 3D för de är så snåla.
Stora företag suger. De bryr sig inte om blinda.
Jag vill inte behöva runka bara genom att föreställa mig saker.
Det behöver jag alltså inte.
Jag vill inte göra den svåra övergången till att bli en blind komiker.
Fast biljettförsäljningen skulle skjuta i höjden
på grund av folks nyfikenhet.
"Menar du att han inte var blind, och nu är han blind,
och gör ståuppkomik?
Okej, det vill jag kolla in! Det vill jag gå på!
Var uppträder han?
Elva föreställningar på Target Field? Det var som fan!"
"Ja, helt galet. De flyttar på några baseballmatcher för hans skull."
Folk går på föreställningen och blir förbannade...
för allt mitt blindmaterial suger. Inga roliga skämt.
Hemskt material som jag kramat ur
för att mata den växande horden av fans.
Hemska skämt som...
"Har ni nånsin känt doften av...
Jag var i det här bageriet.
Vilket överdåd av dofter!
Häromdan rörde jag vid en stuckatur.
Jag tror i alla fall att det var det.
Vad fan. Jag vet inte, jag är blind.
Kom igen. Vad mer?
Varifrån kommer ni? Nej, ni.
Jag vet inte vem jag pratar med. Jag har bara kul.
Minneapolis! Target Field, för sjutton!"
Visste ni...
att det finns en konspirationsteori på internet
som påstår att Stevie Wonder inte är blind på riktigt.
Så nu...
Stevie Wonder är nog blind, men det vore lustigt om han inte vore det.
Det vore kul om Stevie Wonder helt apropå
gjorde en intervju med Oprah och sa: "Oprah...
Jag har aldrig sagt att jag är blind.
Jag bara gillar att göra så här hela tiden.
Jag gillar det. Jag gillar solglasögon.
Och jag gillar att sjunga med mina kompisar, bara".
Stevie Wonder är nog blind, men det vore lustigt om han inte vore det.
Och om Stevie Wonder kom ut med att kunna se...
så skulle det ge alla andra barn som fejkat att vara blinda
modet att komma ut, de också.
Stevie Wonder är nog blind,
men han gör konstiga grejer för att vara blind.
Han går på NBA-matcher och sitter på parkettplats.
Vad gör du på parkett?
Gillar du tävlingsdoften, eller?
Varför sitter du där?
Hur ska man ens förklara basket för en blind?
"Nu gjorde Ricky Rubio just en layup."
"Okej, coolt.
Vad är en layup?"
"När man kastar bollen mot målbrädan och sen i ringen och nätet."
"Okej, coolt. Vad är en målbräda? En ring? Ett nät?
Vem är Ricky Rubio? Vem är du? Vilken stad är jag i nu?
Jag har aldrig känt doften av den här stan förr. Vilken stad är det?
Plats, tack."
Jag vet att det skämtet är rått.
Men det är okej.
Jag kan dra det, för en av mina bästa vänner...
...är gay, så...
...man kan prata om vad man vill.
Jag är 32 år. Det är en meningslös ålder.
Det är en knasig, meningslös ålder.
Trettio betyder nåt.
Trettio är en milstolpe. Det är värt att fira.
Jag tänker inte fira...
Min vän fyller 30... "Kom till min fest, jag fyller 32!"
Nej, då går man ut och äter middag och går hem och lägger sig.
Jag tänker inte gå.
Jag tänker inte komma på din fest när du fyller 32 år.
Gå ut och ät middag. Gå och lägg dig, din loser.
Trettioett är meningslöst.
När man är 31 har man fortfarande dar på almanackan
som matchar ens ålder.
Vid 31 kan man säga saker som:
"Jag är 31 år! Och det är den 31:a!" Såna knasigheter.
Man borde nog inte säga sånt, men vill man så kan man.
Men 32 symboliserar slutet på den eran.
En sak jag inte gillar vid 32 års ålder...
Jag gillar inte att visa leg när jag går in på en bar.
Det känns så...
Det syns att jag inte är 20.
Det finns enklare sätt än att visa leg.
Om du pratar till mig och jag svarar, tror jag att du fattar.
"Läget? Vad händer?" "Jag mår bra, hur mår du?"
"Okej, kom in."
"Vänta lite, kollade du hans leg?" "Nej, vi bara pratade i två sekunder.
Vi sparade tid."
Jag gillar inte att visa leg.
"Legitimation." "Vill du ha leg?
Vad sägs om att se mig i ögonen?
Ser jag ut att ha en 20-årings själ?
Ser du inte all bitterhet och skit i mina ögon?"
"Leg, tack." "Vill du se leg?
Kolla in min kropp!
Ser det ut som att jag har en 20-årings metabolism?
Jag har ingen metabolism längre. Allt bara sätter sig."
Och...
det finns vissa situationer när jag inte vill visa leg.
Vissa situationer.
Jag och några vänner mellanlandade i Minneapolis.
Klockan var elva en söndag förmiddag.
Vi beställde in lite frukost.
Jag sa: "Vi beställer in några Bloody Mary."
Servitrisen sa: "Bloody Mary? Leg, tack."
"Behöver du leg?
Vill du se leg för att det är sånt ungdomarna håller på med nu?
Vem kunde ana att de kommer till flygplatsen
och blir fulla på Bloody Mary och Mimosa.
De här tonåringarna är helt vilda med de här flygplatsbruncherna.
Det är verkligen...
Det gjorde vi när jag växte upp i Chicago.
Varje söndag åkte jag och mina polare till flygplatsen O'Hare.
Vi köpte den billigaste flygbiljetten som fanns
och drack Mimosa och Bloody Mary
och tryckte i oss frittata.
Vilka galna bruncher!
Vi snackade om allt möjligt. Tjejer, sport och våra lärare!
Vad jag saknar den tiden!
Mina brunchpolare! Vad jag saknar dem!
Tänk att vara en ung kille igen!
Här är mitt leg, damen. Nu fortsätter vi, tack."
Förra sommaren, under en turné, tappade jag mitt leg.
Det sög.
Men jag fick veta att man kan flyga inrikes utan leg.
Vilket är logiskt.
Det vore konstigt om de på flygplatsen sa: "Ursäkta, men har du inget leg?
Tyvärr måste jag säga att från och med nu får du bo i Dallas.
Du får börja ett nytt liv här i Dallas.
Och jobba hårt tills du får ett nytt leg.
Sen kan du använda det till att flyga tillbaka till ditt gamla liv och leg."
Man kan flyga utan leg.
Men säkerhetspersonalen blir irriterad.
De behandlar en fruktansvärt om man har glömt sitt leg.
De gör en fullständig kroppsvisitering om man inte har leg,
som om man kan gömt det i röven av misstag.
De letar igenom väskan,
de letar igenom väskan ordentligt om man inte har leg,
som om det skulle vara rätt tillfälle att göra ett terrordåd.
"Jag har inget leg, men planet ska minsann krascha.
Jag hade ett mål som jag ska följa, det har Tony Robbins sagt.
Jag måste uppnå mina mål.
Gör jag inte det blir det ett mönster
som influerar andra aspekter i mitt liv.
Det får inte ske."
Så jag fick veta att jag kunde resa ganska obehindrat...
...utan leg. Och checka in på hotell.
De flesta hotellen. Inte Embassy Suites i Downey, Kalifornien.
De är väldigt petiga med reglerna.
Jag var på Embassy Suites, jag kunde mitt manus, hade ju rest förr.
Så jag sa: "Ursäkta, jag har inget leg.
Men jag har en kopia på det, en kopia på passet,
ett kort som jag bokade med,
mitt födelsecertifikat, ett recept på medicin,
och ett brev adresserat till mig.
Det är inte nåt riktigt leg,
men det känns som om de sex föremålen är mer än nog
för att checka in på ert två och en halv-stjärniga hotell."
Och damen säger: "Nej!
Du måste ha ett riktigt officiellt leg!"
Jag blev lite paff, för jag försökte verkligen,
men hon hjälpte mig inte alls.
Hur ska jag bevisa att det är jag? Jag måste tänka utanför ramarna.
"Okej, kan jag beställa kinamat på min telefon?
Han kommer och säger: 'Kinamat till Hannibal.'
Duger det som leg? Inte? Okej.
Kan jag prata med mamma på telefon?
Hon säger: 'Hej, Hannibal.'
'Hej, mamma.'
'Det låter som du, Hannibal.'
'För det är jag, mamma.'
Duger det som leg? Att min mamma känner igen min röst?
Vad bättre leg finns det än det? Du är en tuff en.
Okej. Perfekt. Du har en dator där.
Nu fixar vi det här.
För jag har en hemsida, hannibalburess.com.
Du kan gå till den,
där finns bilder och videor med mig,
där jag pratar som jag gör med dig, här och nu."
Hon svarar: "Jag tänker inte titta på det. Du kanske bara har hittat på den."
"Vad menar du, din dåre?
Menar du att jag lärde mig att snickra ihop hemsidor
för att jag en dag skulle kunna ta mig in på Embassy Suites?
I Downey, Kalifornien, 5,6 mil söder om Los Angeles?
Är det vad du menar?
Menar du att jag började med Twitter och Instagram i mitt namn,
jobbade upp antalet följare i åratal för att en vacker dag
kunna ta mig in på 110-dollar-per-natt Embassy Suites i Downey, Kalifornien?
64 dollar på Priceline.
Är det vad du säger, din dåre?
Menar du att jag fick David Letterman
att presentera mig på hans show som Hannibal Buress...
...med studiopublik och allt,
och att han lät mig göra fem minuters show som Hannibal Buress
så att allt en dag, en vacker dag,
skulle få en mening
och jag skulle kunna ta mig in på Embassy Suites,
med en troligtvis nedlusad madrass i Downey, Kalifornien?
Säger du det, din dåre?"
Nu skakar jag av ilska. Jag var så arg,
om jag hette Bruce Banner skulle jag ha blivit grön.
Skitförbannad.
Jag ville förstöra lobbyn, sparka in dörren,
välta soffan och datorn, kasta runt tidningarna,
för då hade hon ringt polisen och sagt:
"Hannibal Buress är i min lobby och förstör allt..."
"Jaså, nu vet du vem jag är, din slinka?"
Ja.
Jag försöker använda ordet "slinka" igen.
Jag försöker få tillbaka gamla termer som "slinka".
"Pulla."
Och jag bjuder in kvinnor till mitt hotellrum för...
hård petting.
Okej, sätt dig ner. Du förstör bilden.
Komedi.
Jag försöker hitta inspiration där jag kan.
Man vet aldrig var man blir inspirerad.
Jag satt på ett flygplan
och killen bredvid mig tog fram sin laptop
och började kolla på avsnitt av det där programmet Wipeout.
Baserat på ett japansk tävlingsprogram.
Folk försöker undvika att hamna i vattnet.
Det är skittöntigt.
Om man kollar på olika program, ser man ett tag,
men det är inte nåt man tar med sig precis.
På ett plan skulle jag vilja ha med nåt med handling,
men han bara kollade på avsnitt av Wipeout.
Och vi hade ingen wifi,
vilket innebär att han hade laddat ner tre avsnitt av det.
Jag kunde se på honom att han var lycklig att se Wipeout.
Jag var lycklig, jag kollade på det med hörlurar,
och min musik började synka med det som hände på Wipeout.
Folk började ramla i vattnet i takt, coolt.
Så jag började fundera på
vad min version av att se på Wipeout på ett plan var.
Hur kan jag vara annorlunda, som han? Hur kan jag gå mot strömmen?
Hur kan jag strunta i vad andra tycker? Hur kan jag göra det som gör mig lycklig?
Hur kan jag inspirera andra såsom han inspirerade mig?
Och jag kom på att min grej är
att om nån talar om för mig att gylfen är nere ska jag säga: "Skit i det."
Folk älskar att säga till att man har gylfen nere.
Utan att ens veta vad man anser om gylfar.
"Ja, min gylf är nere, men det är min nya grej.
Sluta glo på min kuk, för det första. Va?
Är min gylf nere?
Ja, men du glor på min kuk, vilket är värst?
Det var inte med flit."
Folk säger: "Din gylf är nere"
med samma energi som om de just hade räddat dig från att bli påkörd av en buss.
"Din gylf är nere!
Vad tänker du göra med din nya livförsäkring?
Ska du nämna mig i dina memoarer?
Snälla!"
"Din gylf är..." "Ja, min gylf är... Är min kuk ute?
För om den inte är det, tycker jag att du överdriver lite.
Min gylf är nere, för jag är ingen jävla traditionalist som du!
Det är rena anarkin där nere och det gillar jag! Än sen, då?"
Jag var i centrum i Chicago
och en hemlös kille sa: "Din gylf är nere."
"Men ditt liv är nere. Detaljer.
Jag har inte bett dig om nåt. Det här en grej jag gillar.
Du vet inte hur jag tänker. Jag lever annorlunda, Wipeout.
Jag lever livet på ett annat sätt."
Jag kommer från Chicago, och var hemma och umgicks med pappa.
Han var helt entusiastisk och sa:
"Hannibal, har du hört talas om den här serien, The wire?
Den är jättebra."
Min pappa hade just upptäckt The wire.
"Serien var grym.
Replikerna, manuset, karaktärerna, allt är jättebra.
Jag är på säsong två, älskar den."
Jag hade inte hjärta att säga att säsong två var den sämsta.
Jag låter honom se klart så att han kan prata om den själv.
Sen tänkte jag:
"Varför ska jag döma pappa för The wire?"
Folk upptäcker saker olika snabbt.
Alla upptäcker inte allt samtidigt,
och det blir inte sämre för att du har upptäckt det sent.
Jag dömer honom inte för det.
Jag upptäckte Jimi Hendrix
för att Hulk Hogan brukade gå ut till hans musik.
I brottnings-VM brukade Hulk Hogan gå ut till "Voodoo Child".
Jag sa: "Vilken grym låt! Den är jättebra!
Vem är det? Den är fan helgrym!"
"Det är Jimi Hendrix!"
"Han blir jävligt poppis nu med all reklam som Hulk Hogan gör.
Det är så coolt att han lanserar nya artister.
Nu kan han turnera och sälja en massa gadgets
för med all reklam som Hulk Hogan ger honom får han en ny publik!"
Det kommer fram att Hendrix är död och att Hogan är rasist.
Min värld går i bitar.
Jag är lite äldre än min pappa var när han fick mig.
Så det är naturligt att jag frågar mig: "Vill jag ha barn?
Vill jag stå ut med barns egenheter?"
För barn har egenheter för sig.
Vill jag ha en liten människa som somnar offentligt
och som man måste bära omkring resten av dan?
Även om han kan gå. Eller såna saker.
Eller: "Hur många hemska basketmatcher kan jag se?"
Jag vet inte hur många matcher som slutar 16-8 man kan stå ut med.
"Första halvlek står det 0-0."
Jag vet inte hur många rygg-mot-rygg dubbeldribblingsfel
man kan stå ut med.
"Stegfel..."
Jag säger: "Det här är en domares guldgruva.
De suger, men domaren är stenhård.
Han har inte missat ett stegfel. Han är hjärtlös."
De måste lära sig.
Inga barn.
Men jag har tänkt på möjliga situationer.
Bara ifall att.
Otroliga situationer, man vill vara beredd.
Det finns en...
Om min tjej får trillingar...
...måste vi ge bort en.
Jag vägrar att behålla tre av samma bebis.
Det verkar så överväldigande.
Jag kan tänka mig att ha tre barn, men inte tre av samma bebis,
jag vill ha lite variation.
Varför tre av samma sort?
Det här är inget kortspel, det här är verkligheten.
Iväg med en av bebisarna, bara.
Fattar ni hur knepig en barnvagnspromenad skulle vara?
Eller en bilfärd?
Ta bort en av dem.
Ge den bebisen till nån som inte kan få barn.
Hennes kropp, hennes val, så hon får välja vilken vi ska ge bort.
Fast om det är två flickor och en pojke kan hon inte ge bort pojken.
Det vore... Kom igen, lite balans.
Hon kan välja vilken bebis vi ger bort.
Om jag ska vara ärlig, hoppas jag att hon väljer den första.
För jag är en sån som...
Jag gillar inte att ta den första tidningen i stället.
Det känns som om den har nåt på sig.
Och det är mitt huvudsakliga budskap idag.
Det vill jag säga igen.
Om ni får trillingar, ge bort en, ursäkta rimmet.
Det låter som en Sugarhill Gang rap.
Jag heter Hannibal Och jag vill säga igen
Om ni får trillingar Så ge bort en
Ursäkta, men nej.
Nej.
Jag lovar, ge bort en.
Ni saknar den inte.
Ni glömmer bort den tredje bebisen, ni är för upptagna med tvillingarna.
Ser ni? Jag säger redan tvillingar. Åt fanders med trean.
Jag kan inte oroa mig över andras ungar när jag har en egen familj att ta hand om.
Inga barn. Jag har syskonbarn.
Det är en perfekt relation...
...för jag bor inte där de bor.
När jag hälsar på dem, är det en stor händelse.
Varje gång. För frånvaro gör att kärleken växer.
Jag kommer till syrrans hus, de är så glada:
"Morbror Hannibal är i stan!"
"Det kan ni ge er på, ungar! Ja, för fan!
Morbror Hannibal är på plats, läget?
High five till alla."
"Ja! Morbror Hannibal!"
Och jag kommer alltid med supercoola morbrorspresenter.
Videospel, GoPro, helikopterdrönare.
"Tack för drönarna, morbror Hannibal."
"Varsågod för drönaren.
Kom nu hit och berätta din skittråkiga skolhistoria.
En hemsk historia.
Det finns inte ens riktiga karaktärer med.
Historien suger.
Men jag älskar dig.
Jag gillar inte att säga det, men den här historien är skräp."
Det är perfekt. Det är en perfekt relation.
De får presenter, de träffar sin morbror,
jag får känna nåt som inte rör nöjesbranschen,
vi tar vad vi behöver från varandra, sen skiljs vi.
Det är perfekt.
De är som horor för min vårdnadsinstinkt.
Jag spelade in en film där jag måste spela mot en bebis.
En tiomånaders bebis. De var andra med,
men det var jag som spelade mot bebisen och jag upptäckte...
att bebisar är usla skådisar.
De respekterar inte processen. Kommer sent, oförberedda.
De läser inte manuset. De är inte bra på att improvisera.
Jag skulle kunna fortsätta. Bebisen sög.
Och det var ett enkelt jobb för honom.
Vara bebis, huvudsakligen. Förbli en bebis visuellt.
Inte växa och börja krypa mitt i scenen.
Fortsätta vara bebis, vara tyst,
tjäna ett par tusen, åka därifrån.
Det var det.
Men alla passar inte i nöjesbranschen.
Alla är inte redo för det. Vi började, han var inte klar.
Han var lugn innan vi filmade.
Regissören ropar "tagning" och han börjar skrika.
"Jag är rädd för framgång.
Jag går miste om en stor chans nu. Jag har ingen framtid i branschen."
De säger "bryt" och jag blir arg på regissören.
Jag säger: "Ta bort den här bebisen härifrån, för fan!
Ge mig en ny bebis genast,
annars sticker jag, din idiot. Vad sägs om det?"
Nej, jag sa inget så hemskt.
Men vet ni? Jag jobbar med intuitiva, smarta människor.
De såg min frustration och situation,
så de skaffade en ny bebis.
Man kan inte bara anlita en bebis för ett jobb.
Man bör ha en stand-in.
De jäklarna är oberäkneliga. Så...
vi tar en ny och får samma problem.
Vi håller honom. "Tagning!"
"Jag kan inte mina repliker.
Jag tänker bara kortsiktigt.
Hannibal kommer aldrig att jobba med mig igen."
"Ta bort honom, Shaun!"
Vi tog in en tredje bebis.
Vilket proffs.
Han kom in, och satte det.
Tio minuter, tre tagningar.
Han gjorde det lite annorlunda i varje tagning, helt otroligt.
Han kom in, tjänade ett par tusen och stack som en gangster.
Han kom in som bebis
och åkte därifrån som medlem av Screen Actors Guild.
Om han behöver nåt, en rekommendation eller nåt, så hjälper jag till.
Vem vet? Ungen är kanske nästa Brad Pitt.
Om tjugo år ger han mig alla Morgan Freeman-roller
och sånt.
"Läget, Hannibal?
Det är bebisen från filmen. Vill du spela Gud?"
"Visst, för fan!"
"I uppföljaren, vill du spela den gamla presidenten?"
"Så klart jag gör.
Du glömde aldrig hur du började."
Jag sa aldrig en viktig detalj om de första två bebisarna.
De var vita.
Jag är inte den som säger att bebisar kan vara rasister.
Men jag säger...
...att de kan ha favoritfärger.
Och den tredje bebisen var också vit.
De skulle vara konstigt om de bytte ras på bebisen.
De var alla vita bebisar.
Men den tredje bebisen var cool och kunde hänga
som J. J. Redick eller Justin Timberlake, fattar ni?
En cool baby.
Det där med barn, om man planerar att ha en familj,
det handlar om perspektiv.
Om man är på en flygplats och ser en man med fru och två barn
säger vissa människor: "Oj!
Titta vilken fin familj."
Men...
Jag ser en snubbe...
...som var tvungen att köpa fyra flygbiljetter.
Och det blir bara värre.
Jag försöker bara fundera över hur livet är.
Fundera på det, som ni.
Jag försöker klura ut matematiken.
Inte den allmänna matten, utan den som rör mitt liv.
Jag försöker fundera ut...
...hur många okända jag måste ha meningslöst sex med
innan jag ber mitt ex att gifta sig med mig.
Och här stiger siffrorna avsevärt.
Det är missvisande, för jag är inget bra förstagångsknull.
Jag är inget bra knull första gången. Det tar tid.
Min kuk växer med tiden som Yeezus-albumet.
Man får lyssna några gånger.
Först säger man: "Jag gillade det inte! Sen säger man:
Jag måste säga att han är en av de bästa."
Ibland hamnar jag i en situation där...
en kvinna jag dejtar vill ha mer än jag vill ge.
Hon förtjänar säkert det hon vill,
men jag kan inte ge henne det.
Låter det vettigt?
Jag ska ge ett exempel på en situation.
En gång ligger jag i sängen,
jag har armen om henne,
vi hade just avslutat och chillar,
och hon försökte få mig att krama om henne med båda armarna.
Jag kände att vi inte var där än.
Det kändes inte som om vi var i tvåarmars-kramstadiet än.
Det kändes som om jag gav mycket när jag höll om henne hårt
med vänster arm,
vilket var mycket med tanke på att vi hade träffats
tre timmar tidigare.
Och jag håller henne hårt.
Och hon försökte få mig att hålla henne sådär och...
Jag ville inte.
Det innebär inte att hon inte förtjänade att bli hållen sådär,
bara att jag inte ville göra det då.
Hur kan jag förklara det bättre?
En dollarsedel är inte värd mycket i England,
men den är värd mycket i Mexiko.
"Vi betyder olika mycket för olika människor,
det är det jag vill säga.
Sann kärlek är som att hitta sitt Mexiko,
när man kan säga: "Får jag så många tacos för tre dollar?
Milda makter!
Jag stannar här för alltid."
Och man hoppas att den känslan är besvarad, och det är kärlek.
Det finns en intressant energi omkring mig ibland
när jag är skeptisk mot folk.
Det är en konstig känsla när man...
...när man känner sig smickrad och cynisk samtidigt.
Folk man träffar...
"Det var snällt sagt av dig, men vad fan vill du?
Vad vill du? Vad har du för motiv?
Vad sysslar du med? Vad står på här?
Varför är du glad?
Jag känner dig inte. Var var du för sex år sen?
Var händer här? Är det en fälla?
Vad händer? Är det en fälla?
Skickade Bill Cosby dig eller nåt? Vad händer just nu?
Jag går inte på det."
Situationen gled ur handen på mig.
Hu!
Jag drog ett skämt en gång.
Jag gillade inte att media satte mig i förgrunden.
De var sluga, dissade mig på nyheterna.
"Okänd komiker, Hannibal Buress..."
Hemska titlar hade de.
"Pank komiker, Hannibal Buress, kom upp på scenen..."
"Hemlös komiker, Hannibal Buress, kom upp på scenen klädd i trasor."
Jag fick mycket kritik för det. Folk skrev hemska saker.
Folk skrev:
"Bill Cosby är ingen våldtäktsman, men det är du!"
Va?
Va? Det är inte så det funkar.
Det funkar inte alls så.
Det konstigaste med att få ett dödshot
från en manlig bodybuilder/strippare på Facebook är...
...när man kollar hans profil och ser att man har en gemensam vän.
Man kontaktar den vännen och säger:
"Kan du be din polare att sluta säga så där?"
Jag tror inte att han kommer att göra det, men jag vill inte att han säger så.
Man vill inte få in den energin i hjärnan om man inte måste.
För jag tror inte mördare gör så.
Han tänker inte: "Jag dödar Hannibal Buress.
Först går jag och fikar och tar det billigaste
så jag får gratis wifi.
Sen...
...sätter jag mig, tar fram min Acer laptop och loggar in på Facebook.
Jag letar reda på Hannibal Buress,
jag stavar 'Buress' korrekt, sen..."
En intressant situation.
Väldigt konstig.
Vem kunde veta det? Att ett improviserat skämt...
...om Cosby som våldtar skulle leda mig till att ha...
...fantastiskt frivilligt sex över hela landet.
Och...
Jag gillar adrenalin och spänning.
Det är därför jag gör det här. För det är spännande.
Jag gör annat för spänningens skull efter showen.
Jag gillar att spela kort.
Typ i ett gammalt kasino, som craps.
Jag gillar craps för man kan slå vad mot den som slår tärningen.
Man kan vara negativ.
Man kan bara säga:
"Jag tror honom inte, 20 dollar."
"Jag gillar inte hans hatt. 30 dollar mot den."
Man kan slå vad mot vad som helst.
Det kan vara ologiskt.
"Jag gillar inte hans stil. 50 dollar mot honom."
Jag spelar blackjack också.
De säger: "Följ reglerna,
det ger dig bästa vinstchansen."
Det kallas strategi.
Vissa saker som man bör göra
för att få bästa vinstchansen.
Vissa saker, som att inte splitta tior.
Dubbla på 11 när dealern har en trea, olika regler.
En regel är att man inte ska ta ett nytt kort när man har 17.
Men om man har 17 och dealern har 10,
så ska jag tro att dealerns dolda kort är en 10:a,
så jag stannar på 17 mot 20.
Jag gillar risker. Det är så jag lever.
Så ibland tar jag ett nytt kort på 17.
En gång var det packat bord, jag hade 17 och dealern 10,
jag var sist innan dealern vände kortet
och sa "kort!" och alla vid bordet gapade stort och sa:
"Men vad sjutton, nej!
Han är ju för fan galen!"
Till och med dealern sa: "Är du säker?"
"Ja, jag är säker. Kort! Jag vill ha ett nytt kort med 17!"
Jag blev tjock, fick 27.
Dealern stannar, får en femma, jag tar tian,
han hade fått 25,
hans nästa kort var en sexa, han har 21, alla förlorade.
Alla förlorade som jag.
Det där var en riktig kamikaze-blackjack.
I ärlighetens namn var det mycket roligare än att vinna.
Det spelades bara om tio dollar, man går vidare. Man spelar!
Vi får tillbaka pengarna!
Drinkar? Okej.
Jag har försökt att komma på ett sätt
för mig och mina polare att spela rysk roulette utan att nån dör.
För rysk roulette är i grunden
ett väldigt spännande spel med stora insatser.
Hur kan jag få den spänningen i livet utan dödsfara,
och samtidigt behålla spelets integritet
som skaparna skulle ha velat?
Jag har klurat ut det. Jag och polarna går ut på en äng,
vi har en pistol, laddar den, snurrar patronmagasinet,
och man trycker på avtryckaren med pistolen siktat på sin Xbox.
Det är höga insatser och låga på samma gång.
Man får många känslor av det. Ett, man får sikta på sin Xbox.
Två, man får se om Xboxen funkar efter skottet.
Tre, man får se om Microsofts försäkring täcker en sönderskjuten Xbox.
Och gör den inte det, kan man få en cool serviceperson
som säger: "Vi betalar inte det, men ni är ju fan helgalna.
Helt vilt, alltså! Jag respekterar verkligen er spelarglöd.
Tack för att ni kom med ny energi till mitt jobb och mitt liv,
för jag hatar min familj just nu.
Ni kom med ny glöd, det är obeskrivligt.
Ni ska få gratis Xboxar av mig, men i gengäld
får jag vara med i ditt gäng i två månader,
på prov?
Det kunde vara en bra... Jag pratar för mycket.
Ursäkta, sir. Det är oproffsigt."
Jag gjorde en välgörenhetsshow i New York för några månader sen,
det var för Gilda Radner's Club.
Gildas Club, och det var jag och åtta, nio andra komiker.
Vi signerade en affisch. Eller två. Det var två affischer.
De var fulla av foton på oss.
Vi signerade dem innan,
och de auktionerades ut mitt i showen.
Rachel Dratch var värd och hon auktionerade ut dem och var...
De såldes för 8 500 dollar var.
Sjutton tusen dollar för två affischer.
Och Rachel sa:
"Mina damer och herrar, nästa komiker, Hannibal Buress!"
Vänta lite, presentera mig inte än.
Gör inte det. Vänta lite.
Jag är inte van vid att gå upp på scenen efter affischer har sålts som Honda Civic.
Slå ihjäl tiden lite, Rachel.
Ge mig lite tid att inse vad som just hände.
Jag är inte van. Det ger ny energi.
Sjutton tusen för två affischer!
Om det var på Price Is Right hade jag inte gissat riktigt rätt.
Jag skulle säga: "Två affischer?
En dollar."
Sjutton tusen för två affischer!
Det är "dra åt helvete"-pengar. Jag har inga "dra åt helvete"-pengar.
Jag vet några som har det, men inte jag.
Jag har "ursäkta, tala inte så där till mig, tack"-pengar.
Inga "dra åt helvete"-pengar. Jag har "starka ord i e-posten"-pengar.
Jag har "slappt handslag, ingen ögonkontakt"-stålar.
Men jag anstränger mig. Jag försöker fixa det.
Skaffa en sidosyssla. Nöjesbranschen är så flyktig.
Man måste ha nåt stabilt.
Jag vill ha nåt.
Så att, om 15 år när nån kommer fram till mig och säger:
"Du, Hannibal, vad hände? Jag har inte sett dig på tv på ett tag.
Jag har inte sett att du gjort nån turné. Vad händer?"
Jag säger: "Det stämmer.
Och jag vill helst inte att du stör mig
när jag och min familj äter snabbmat i Bloomington...
Vi kan tala om det sen.
Det stämmer, min komedikarriär är inte vad den brukade vara.
Men vet du vad?
Min restaurangrörelse med fyllda ägg blomstrar faktiskt."
Fyllda ägg, den värsta utpressningen i restauranghistorien.
Tre halverade ägg,
kleta nåt på och begär nio dollar.
Oj!
Jag vill vara med. Jag vill ha lite fyllda ägg-pengar.
Använda fyllda ägg-pengarna till en ny affär.
Jag vill ha en oberoende konstskola.
Ja.
"Kom till Hannibals oberoende konstskola." Kan ni min slogan?
"Vill du spendera mer pengar på fyra år
än vad du kommer att tjäna de kommande 25?
Kom igen! Kom igen nu!
Om ni ska stå i skuld,
så är det lika bra att ni gör det till en ni gillar lite.
Jag har varit på tv åtminstone sex gånger. Kom igen!"
Och använda de pengarna till nästa affär.
Det är en solid, praktisk affärsrörelse. Jag vill ha en pappersindustri.
Det är stabilt.
Alla använder toapapper.
Om man inte använder våtservetter. Alla borde använda dem.
Jag vet inte varför vi, när vi blir äldre,
måste behandla våra rövhål sämre.
Men toapapper ska det bli,
och toapapperstillverkare går aldrig i konkurs.
Man har aldrig hört:
"Vi fick stänga igen. Folk slutade skita."
Man hör aldrig sånt!
Vi kan låtsas att folk slutar skita en dag.
Toapapper förstörs inte.
Man lagrar det i magasinet.
De kommer att börja skita igen.
Man får bara ha tålamod och tro på sin rörelse.
Jag talar till mig själv just nu, inte till er.
Toapapperstillverkare gör sällan reklam.
Och när de gör det, är det väldigt svaga koncept.
Som: "Jag vet inte, vi kan... Vem bryr sig?
Sätt dit en björn. Vem bryr sig?
Folk kommer till oss ändå. De måste skita. Fixa stålar, bara.
Det finns pengar där ute, vi måste håva in dem.
Mötet är över, inga fler möten. Jag hatar att snacka om sån här skit.
Lunch? Lunch? Kom!
Sushi."
Innan jag påbörjar min resa som mångfasetterad affärsman,
finns det steg att ta för att försäkra sig om framgång.
Jag måste köpa en skrivare.
Jag har ingen skrivare,
och är ganska säker på att man behöver minst tre
om man ska ha en oberoende konstskola.
Jag behöver en skrivare!
Det hämmar mig att jag inte har en.
Jag har snackat på telefon:
"Bara skriv ut det, Hannibal, skriv under och skicka tillbaka det.
Vi kan börja jobba genast."
"Samma visa. Ursäkta, men jag har ingen skrivare.
Tack för chansen.
Jag hoppas att vi kan jobba ihop när jag har en.
Jag hoppas ni hittar nån att jobba med som har en skrivare.
Tack. Hej då."
Jag måste skaffa en skrivare. Så är det.
Det är enda skillnaden mellan mig och Kevin Hart.
Han har en skrivare, inte jag.
Så är det bara!
Han kan skriva ut kontrakt och manus.
Han skriver ut allt.
När jag är och skriver ut, har han redan bokat jobbet.
Jag borde ha varit med i Ride Along, det är det jag säger.
Det är intressant att vara artist
nu för tiden.
Alla har mobiltelefoner och försöker filma.
Jag såg folk som filmade i början på det här.
Det kommer ju på Netflix. Mycket bättre.
"Låt mig filma det här, så jag kan visa att jag var där.
Kolla in vad jag kollade in."
Vi gillar att visa att vi har sett grejer.
Det sociala värdet. "Titta vad jag såg.
Titta vad jag såg. Ni får inte se det som jag ser.
Förutom när ni ser på bilder på mig som ser det."
Det kan skapa intressanta situationer.
En gång landade jag i Columbia, Missouri.
Riktig skräpflygplats.
Riktigt dålig.
En gate, en toalett.
Toaletten är vid biljettluckan,
så går man igenom säkerhetskontrollen och får magproblem
måste man gå tillbaka till andra sidan,
ta hand om diarrésituationen och gå tillbaka,
och kontrollera grejerna en gång till.
Hemsk flygplats.
Jag kan jämföra den med en busstation,
men det vore respektlöst mot vissa fina busstationer jag har sett.
Vissa skulle ta illa upp.
Så jag landar där och ska skaffa en taxi.
Det står en polisman där.
Han ropar: "Herregud! Hannibal Buress!"
"Ta det lugnt, konstapeln..." Det kändes konstigt.
Konstigt att se en polisman ropa: "Herregud!"
"Ta det lugn, hördu, du bär pistol. Gör inte så där, snubben.
Kom igen, du har en pistol och håller på...
Det ser inte bra ut med uniform.
Gör så när du har vanliga kläder. Eller inte alls.
Vad sägs, hördu?"
"Sluta att göra så med benet, konstapeln."
Det får mig att undra...
Man förväntar sig att han ska beskydda och tjäna
fjantar han sig bara.
Han jagar en rånare, blir distraherad:
"Kom hit genast!
Kom hit, för sjutton! Polis! Stanna!
Vänta, är det där Waka Flocka? Herregud!"
Polismannen lugnar ner sig och säger:
"Jag vet att det här är oproffsigt, Hannibal,
men får jag ta en bild med dig?"
Men jag ville inte ta en bild med snuten.
Av många skäl.
Ett, om han postar den på sociala media
kan folk tolka det hur de vill.
Kan inte påverka det.
"Komikern Hannibal Buress snattar på busstationen."
Jag vet inte ens om han är en bra snut.
Eller om han gillar svarta,
utan bara några som är på tv.
Det är knäppt, men vissa vita är tyvärr såna.
Vissa vita säger: "Jag gillar inte negrer,
men LeBron James är otrolig."
Men jag tog kortet med honom.
För det var snabbare och lättare att ta ett kort
än att förklara alla skäl till att jag inte ville.
Dessutom,
om man nekar en snut nåt kan det får konsekvenser.
"Får jag ta ett kort med dig?"
"Tyvärr, konstapeln, helst inte."
"Hördu, sluta göra motstånd!"
Då blir storyn:
"Komikern Hannibal Buress tar polismans pistol på busstation."
Nu finns det ögonvittnen.
"Jag såg alltihop. Jag kan berätta vad som hände.
Hannibal steg av planet, gick och sket på toa.
Sen gick han fram till snuten och tog hans pistol.
Han är större och starkare än man tror.
Gillar inte honom. Showen sög.
Broad City är okej. Skyldig."
Det hände nåt underligt nyligen.
Min städhjälp tog med sig sin unge.
Jag vet att det låter oförskämt att börja ett skämt med "min städhjälp",
men vad fan, det är inte så lyxigt. Det kostar mig 60, 70 dollar.
Flera av er idioter spenderar lätt det på ångmaskindelar.
Så döm inte mig och min 60-dollars städhjälp.
Hon hade med sig en unge. Det här är problemet.
Jag är 32 år, bor själv. Man kan inte bara ta med ett barn utan förvarning.
Ge mig 15 minuters förvarning åtminstone, för guds skull.
Men jag är empatisk, hon hade tagit med sig ungen för att hon måste.
Inte för att hon ville. Så jag slängde inte ut dem.
Jag sa inte: "Stick härifrån, båda två!
Kom tillbaka själv när du kan städa ordentligt!"
Så sa jag inte, jag är inget jävla monster.
Jag visade dem in. Jag satte på Xboxen.
Jag hämtade lite juice åt grabben. Jag är en bra värd under press.
Jag går in i mitt rum för att jobba.
Jag hör grabben säga:
"Morsan! Finns det ett annat rum att chilla i?
För den här soffan är så obekväm."
"Menar du det? Är det obekvämt, kompis?
Du känner dig obekväm, och jag med.
Jag visste inte om överraskningen
att det var ta-med-ditt-barn- till-jobbet-dan.
Jag vill inte ha dig här. Bland glidmedel och droger.
Du kanske hittar en konstgjord snippa om du letar.
Du ska inte se sånt.
Du förtjänar inte att se sånt så ung."
Den heter Fleshlight. Och...
Jag fick den i present.
Jag testade den ett par gånger, jag kände mig ensam.
Sen slutade jag.
Vet ni att ni måste tvätta den i varmvatten varje gång?
Lägg av, alltså. Varje gång?
Inte en chans.
Vi låter den damma igen.
Det är sjukt.
Pornografin har förändrat min syn på vissa situationer.
På grund av porr,
varje gång jag ser träffar ett par i 40-eller 50-årsåldern som är snälla
tror jag att det är för att han vill att jag ska knulla hans fru inför honom.
"Bra show, Hannibal. Får vi bjuda på en drink?"
"Jag gillar inte såna där konstigheter. Jag kan inte...
Jag kan inte knulla henne med dig i samma rum.
Tyvärr. Jag är smickrad. Jag är skeptisk, men...
...gör det själva. Det där är inte min grej."
"Men vi skulle kunna förhandla om att använda Skype...
men du får inte prata.
Jag trycker bort micken om du pratar.
Du får inte säga:
'Kom med din stora, svarta...'
Du ska inte prata, hördu."
Jag gillar sport. Jag är en riktig sportdåre.
Jag har varit mycket i New Orleans i år.
Jag gick och kollade på deras basketlag.
Deras basketlag ändrade namn till Pelicans.
New Orleans Pelicans, vilket jag tyckte var en töntig namnändring.
Men det är inte den värsta.
Vi har San Antonio Spurs.
Sporre är en del av en stövel.
Sen har vi Phoenix Suns.
Det är så dumt. Det finns bara en sol.
Sen Orlando Magic, det är töntigt.
De har uppkallat sitt lag efter en annan basketspelare.
Sen har vi Utah Jazz.
De hette New Orleans Jazz, men flyttade till Utah,
och behöll Jazz-namnet,
fast det inte är nåt jazzigt alls med Utah.
Det är faktiskt den minst jazziga staden jag har sett.
Det räknas som förseelse att äga en saxofon i Utah.
Minneapolis Lakers bytte till LA Lakers.
LA är helt torrlagt, där finns inga jävla sjöar.
Folk dör där när vi pratar.
Klappar ni händerna åt att folk dör? Ni suger.
Så jag tyckte att Pelicans var fånigt,
och sökte på pelikaner.
Söker man "pelikan" på YouTube
är första resultatet en video med en pelikan
som lugnt går fram till en grupp duvor
och äter upp en hel.
I ett svep.
Den springer inte ens iväg efteråt, sitter bara där.
"Herregud, jag åt just upp din vän framför näsan på dig!
Jag känner mig rätt mäktig nu.
För helvete! Din vän satt där och nu är han här inne. Borta!
Milda makter, jag skakar.
En och en, se mig i ögonen och berätta hur det känns.
Filmade du det, människa?
Sätter du ut det på nätet, gör det på YouTube
och WorldstarHipHop för maximalt antal tittare.
Två olika sorters publik.
Du måste posta det på båda. Vi gör succé."
Så jag fick respekt för pelikanen efter det.
Pelicans spelade basket i en byggnad som nyligen bytte namn
till Smoothie King Center.
Ja, Smoothie King Center.
Jag tänker som ni:
Jag visste inte att Smoothie King var bra.
Jag visste inte att de var så bra. Jag visste att de var okej.
Jag visste inte att Smoothie King var bra på NBA-arenan.
Jag trodde att Smoothie King var bra på samma sätt
som när ditt favvo tacoställe öppnar ett nytt ställe.
När man tänker: "Kul för Gustavo. Det går bra för honom.
Han har öppnat ett till ställe."
Smoothie King är smarta,
för de är ett av få företag på NBA-arenan
som kan sälja sina produkter på arenan.
Man kan köpa en smoothie på Smoothie King Center
och sätta sig och se på matchen.
Ingen går till Staples Center
och köper tre skrivare och ser på Lakers.
Jag vet att de inte säljer skrivare där. Gör de? Jag vet inte.
Ingen i Orlando går till Amway Center
och fastnar i ett pyramidspel och...
...kollar på Magic.
Jag säger: "Kul för Smoothie King"
på omständligt vis.
Vi såg Pelicans spela på Smoothie King Center.
När vi går därifrån letar vi efter en taxi.
Vi går några kvarter och hittar en.
Killen står lutad mot sin taxi med armarna i kors.
Jag säger:
"Kan du ta oss till Frenchmen Street?"
Han svarar: "Nej, jag är upptagen. Jag väntar på nån.
Jag kan inte köra er."
Och min tjej, hon var lite... Vi var båda lite fulla.
Hon var lite småfull och nästan vit, så...
Så hon sa bara "okej", och ville gå iväg,
men jag är en skeptiker.
Jag tänker:
"Vem fan beställde en taxi i förväg för att åka hem efter en basketmatch
och bad den vänta tre kvarter bort?"
Enligt mig, ingen.
Jag är en spelare. Jag riskerar.
Jag synar hövligt hans bluff.
Jag säger: "Vad heter personen du väntar på?
Det kanske är jag."
Killen går i bitar av det lilla.
Han blir arg och börjar gapa:
"Har du tillstånd att fråga namnet på personen?
Du får inte fråga mig namnet på den som jag väntar på!
Du får inte fråga mig ett skit!"
Jag ser på honom och säger: "Du kunde bara ha sagt: 'Michael.'
Ljug för mig! Du kunde ha sagt vad som helst!"
Nu inser jag att han inte vill köra mig för att jag är svart. Upprörande.
Nu inser min tjej att han är en skitskalle och säger:
"Du är en skitskalle."
Jag skäller: "Varför kör du oss inte?"
Han ropar också. Vi ropar fram och tillbaka,
skriker hemskheter. Det är en riktigt oproduktiv konversation.
Vissa vill hjälpa till.
En stor, vit kille såg allt.
Han kommer fram och säger: "Hörni!
Sluta diskutera med det här rövhålet!
Det är ingen idé. Så här ska ni göra.
Skriv ner hans taxinummer och ring centralen.
De kommer att ge honom böter
och slänga ut hans utländska röv ur landet."
Jag sa: "Men herregud!
Drog du inte hans rasism lite väl långt nu?
Såg du att han inte ville köra oss
och gav tillbaka med stick-ifrån-det-här-landet?
För det är en annan nivå.
Jag tror inte att du hjälper till här."
Sport är nåt otroligt.
Sport är galet.
De finns dem som får betalt miljontals dollar bara för att prata om sport.
Det finns en del i NFL-programmet som kallas "Bold Predictions."
Det sitter fyra killar runt ett bord
och säger en massa otrolig skit i några minuter.
"Din djärva gissning inför söndagen?"
"Jag tror att Peyton Manning gör nio touchdowns."
"Det var djärvt gissat!"
"Ja, det heter ju det, eller hur?"
"Ja, men om han inte gör nio touchdowns?"
"Jag behöver inte stå till svars för det jag säger.
Jag trodde att vi bara försökte fylla tiden och programmet.
Våga aldrig säga emot mig på tv igen, din nörd.
Här är en annan djärv gissning.
Kommer du med sånt skitsnack igen får du en fet smäll.
Två djärva gissningar.
Och nu övergår vi till Hot Seat..."
Jag gillar sport.
Jag är inget stort...
Jag är inget stort baseballfan.
Jag respekterar deras skicklighet. Disciplinen som krävs för att bli stor.
Men det är bara...
Det är jobbigt att se på.
Se till att det händer nåt.
Ge mig slutet av matchen, oavgjort, fulla baser, full poäng, två out.
Men visa mig inte hur de tog sig dit.
Baseball är tråkigt.
En baseballmatch är bra
när man vill prata med nån man inte sett på länge,
och man vill prata i några timmar
utan att bli avbruten.
Baseball stinker!
En av de bästa sakerna i baseball är "ingen träff".
Det är när inget händer.
"Det var skitbra. Inget hände.
Han var otrolig!
Det var en fantastisk eftermiddag med korta bollar och markbollar.
Det var så bra. Alla svingade och missade. Helt otroligt!"
Jag gillar inte vissa regler.
Jag gillar inte avsiktlig walk,
som tillåter pitchern att undvika sina rädslor och problem.
"Jag tycker att han är för bra.
Tycker ni det också? Han är för bra.
Han är helt jävla otrolig. Ni där bak, visst är han?
Okej, vi gör inte det.
Vi kastar inte bollen till honom.
Catcher, gå och ställ dig på komisk distans från plattan.
En rent fånig distans från plattan.
Jag kastar till dig fyra gånger, för om jag kastar juste
kan det komma med på tv sen.
Åh, vad synd."
Det måste suga, som pitcher,
när man ser sitt dåliga jobb och tänker:
"Åh, nej. Inte nu igen."
Ibland blir det fyrverkerier.
"Herregud!
Det är knasigt, för jag gillar fyrverkerier, men inte så här.
Sammanhanget betyder allt."
Pitcher. Ett av få jobb där man får se fyrverkerier
om man gör ett dåligt jobb.
Det andra är som statlig säkerhetskontrollant.
"Fan.
Herregud."
Så jag gillar inte baseball av de anledningarna.
Men jag gillar steroider.
Jag känner mig smickrad när idrottsmän går på steroider.
Tack ska ni ha.
Tack för att ni offrar er långsiktiga hälsa
för mitt kortsiktiga nöje. Ja, för fan.
Tack för att ni tar droger för att vara bra på en jävla lek.
Folk blir upprörda när idrottsmän tar steroider.
De blir arga. Sporten blir arg.
Baseballen blir arg. Inte Game, rapparen.
Jag vet inte vad han tycker om steroider.
"Vi har upptäckt att du tog steroider 2008."
De kommer på det sent ibland.
Det skulle vara mer spännande om de upptäckte det mitt i spelet.
Typ... "Stoppa matchen genast!
Han går på droger! Tror ni mig inte?
Ta tag i kulorna på honom, väldigt lätta. En symtom.
Han går på droger. Game over."
"Vi upptäckte att du tog steroider 2008."
Vet ni vad? Ibland måste man släppa saker.
Vet ni vad de gjorde på steroider?
De gjorde home runs. De skapade lycka.
De fick främlingar att göra figh five och bli vänner.
Sammy Sosa tog steroider för några år sen.
Han gjorde home runs.
Vet ni vilka som såg på Sammy Sosa?
Troligtvis en massa fäder och söner och de minns det ögonblicket.
"Du, pappa.
Minns du när Sammy Sosa gjorde tre home runs i en match?"
"Ja, det minns jag, min son. Din första baseballmatch."
"Tack för det ögonblicket. Det var otroligt, pappa."
"Det var fint att kunna dela det ögonblicket med dig.
Jag älskar dig. Du är min enda son."
"Jag älskar dig också, pappa."
Steroider skapade det där.
Steroider skapade det fina minnet för pappan och sonen.
Så om man är emot steroider är man emot familjen.
För PCP har aldrig gjort nåt sånt för en pappa och hans son.
Ingen pappa har en son som säger:
"Du, pappa. Minns du när den nakna mannen inte slutade slå på oss?
Vilken hemsk kväll, pappa.
Han hade tagit så många olika tjack,
det kändes som han var lika stark i båda nävarna.
Han var ett odjur. Han hade inga svagheter."
De kom på att Lance Armstrong tog steroider. Jag säger:
"Vem fan bryr sig? Han cyklade. Låt honom ta sina droger.
Sluta trakassera killen, låt honom cykla och ta sina droger."
Dessutom blev Lance Armstrong miljonär på att cykla,
och det gör honom till en trollkarl i mina ögon.
Hur tjänar man pengar på att cykla
om man inte levererar smörgåsar eller pizza?
Så, "Låt den magiska tjackkillen cykla och ta sina droger ifred."
Det klart han tog droger.
Såg ni hur länge han cyklade?
Jag måste ta en tablett bara för att orka städa min lägenhet.
Ändå blir jag inte klar.
Jag fastnar alltid i nån konstig grej från mitt förflutna.
Som årsboken från high school.
"Vad jag saknar mina vänner Ken och Torian,
kompisarna Black och Scuba.
Debattlaget, fotbollslaget. Miss Carters engelskaklass.
Min brunchgrupp från high school, för sjutton!"
Godnatt, gott folk. Tack ska ni ha!
En till applåd för Hannibal Buress allihop!